"""Test data"""

import pytest


@pytest.fixture
def example_poem_landsmaal():
    """Poem ID: 2873_Arne_Garborg_no-nb_digibok_2014073108102"""
    return """Kvass som kniv
i daudkjøt flengjande. 
Sanningstyrst 
mot ljoset trengjande. 


Varm av elsk, 
som granskog drøymande. 
Frisk som foss 
Or berget strøymande. 


Nyreist Norig 
eldfullt byggjande. 
Hovding hæv 
um tufti tryggjande! 
"""


@pytest.fixture
def example_poem_riksmaal():
    """Poem ID: 766_Kjærligheden_no-nb_digibok_2014110308161"""
    return """Kjærligheden ‒ kjendte du dens glød?
Ren som guld fra Herren selv den flød. 
Ædelt, høit og helligt som vor Gud 
Er det lovens allerstørste bud. 


Kjærligheden ‒ kjendte du dens magt, 
Sterkere end døds og helveds pakt? 
Mange vande kan ei slukke ud 
Kjærligheden, som udgår fra Gud. 


Kjærligheden ‒ kjendte du dens værd, 
Virksomt, ja langt mer end noget sverd? 
Al den ildske, som i verden er, 
Overvindes, når den kommer nær. 


Kjærligheden ‒ kjendte du dens ånd, 
Klippesterke, kjærlighedens bånd? 
Større dyd på jord ei nævnes kan, 
End den ædle kjærlighedens brand! 
"""


@pytest.fixture
def example_poem_danish():
    """Poem ID: 3107_EngelskeSocialister_no-nb_digibok_2015102908059
    Only the 3 first stanzas
    """
    return """Henover Byens Tage glide
de sidste Smil, de hendøende Rester
af Dagen og Solen. I Strømninger stride
vælter sig Flodens mudrede Vande,
og som indbuden Gæst til det smudsige Leje,
fra Havets, fra Nordsøens vaade Veje,
sænker sig Taagen over Byen, over Strømmen,
saa kommer Natten, Døden eller Drømmen!


I Læ for Vinden, i Ly for Taagen,
omkring et Kulbaals ulmende Gløder ‒
rapsede Varer derhenne fra Krogen,
hvor Købmanden losser de drægtige Skuder, ‒
sidder et Selskab. Sod paa Skjorten, 
knudrede Arme, en tretten, fjorten
Stykker af dem, der lossede Skuden:
Angelsachsernes Blod ruller under Huden.


De mumler dæmpet og suger paa Piben,
Øllet gaar om i de klinkede Kander,
der er Noget paafærde, man vil ud af Kniben,
man har Noget paa Hjerte, vil Nogen paa Livet;
men skønt Armen dirrer, og Pulsen banker,
mangler man Ord for de mange Tanker;
der er Galskab nok, men System er der ikke.
Da rejser en Mand sig med funklende Blikke.
"""


@pytest.fixture
def poem_with_anaphore():
    """Poem ID: 1924_Jeg_ser_no-nb_digibok_2009010803011"""

    return """Jeg ser.

Jeg ser paa den hvide himmel, 
jeg ser paa de graablaa skyer, 
jeg ser paa den blodige sol. 

Dette er altsaa verden. 
Dette er altsaa klodernes hjem. 

En regndraabe! 

Jeg ser paa de høie huse, 
jeg ser paa de tusende vinduer, 
jeg ser paa det fjerne kirketaarn. 

Dette er altsaa jorden. 
Dette er altsaa menneskenes hjem. 

De graablaa skyer samler sig. Solen blev borte. 

Jeg ser paa de velklædte herrer, 
jeg ser paa de smilende damer, 
jeg ser paa de ludende heste. 

Hvor de graablaa skyer blir tunge. 

Jeg ser, jeg ser...
Jeg er vist kommet paa en feil klode! 
Her er saa underligt...
"""


@pytest.fixture
def poem_with_alliteration():
    """Poem ID: 2735_Sirius_som_Séer_no-nb_digibok_2009010803031"""
    return """Stjerneklare Septembernat
Sees Sirius, 
Sydhimlens smukkeste 
Stjerne, 
Solens skjønneste Søster, 
Svæve saa stille, 
Straale saa smukt, 
Skue sørgmodigt 
Slægternes Strid. 
Sine samlede Syner 
Sender Stjernen Sirius 
Sine store Slægtninge: 
Solen, Skorpionen, 
Stolte, svømmende Svane, 
Sydkorset, Saturn, 
Som straalende Stjerneskud. 
Sirius ser saameget! 
Ser Sagas skyhøie Sæde, 
‒ Store Skagastølstind ‒ 
Som sydfor Snehætten staar. 
Saga speidende sidder 
Ser ‒ samler ‒ skriver. 
Samler, som Snorre Sturleson, 
Samler, som Seeren Saxo, 
Samler stortænkte Skrifter, 
‒ Stengamle, støvede Skrifter 
Saavelsom senest skrevne – 
Skaldene, som siger Sandheden smukkest, 
Sender Saga sit stolteste Smil. 
Saalangt, som Samfund stiftes, 
Ser Saga  samler  skriver. 
Saaledes ser Saga: 
Store Stater 
Svinge sit skarpe Sværd, 
Sønderlemme Smaastater, 
Snigmyrde Smaafolk, 
Som sturende sidder. 
Smaafolk, som saares, 
Strider, søger sig skjærme 
Saavidt Smaafolk skjønner, 
Saalangt Synet strækker. 
Store Staters Styggedom 
Skabte Socialisternes Stræv. 
Sligt ser Saga ‒ sukker ‒ skriver. 
Stundimellem samler Saga Slægtregistre, 
Som senere Slægter ser. 
Sommetider Stormagter skjændes, 
Som sletikke Saga ser:
Saaledes saa Sirius 
Søndenvinden skamskjelde Snedronningen 
Sidstleden syvende September. 
Søndenvinden sagde spydigt: 
“Snedronningen sidder saa stille, 
Spiser Spitsbergens skidne Sne, 
Skjønt Solen skinner saa smukt 
Sydover solrigs Septemberdag. 
Seil sydover, skjønne Snedronning! 
Se Spaniens smukke Stæder, 
Se Spaniens storladne Sæder, 
Som sømmer sig stolte Snedronning. 
Spis svulmende Sydfrugter, 
Smag Spaniens søde Safter, 
Sligt skal styrke Segnende, 
Skjærpe Svages slappe Smag. 
Saadan Stillesidden 
Samt stadig Surmulen 
Skader sarte Skjønhed.”
“Seil selv sydover, satiriske, 
Spottende, springfyragtige Spasmager,” 
Svarer Snedronningen stolt, 
Saa slipper Snedronningen sligt 
Slidder, Sladder, Sladder! 
Spitsbergens skinnende Sale 
Samt sølvklare Sneboller 
Smager styrkende  sundt. 
Søndenvinden skal sagtens 
Slikke Sydens Stæv, 
Søke stikkende Sol.”
“Stive Snerpe”! sagde Søndenvinden. 
Sjofelist! 
Slu, snedige Slubbert”! 
Svarte Snedronningen sint. 
Snip, Snap, Snude, 
Saa slutter Snedronningens Sagn. 


Sceneriet skifter, 
Sirius smiler, 
Sender Søster Skorpionen 
Synerne som Stjerneskud. 
Særligt saadanne Syner: 
Storthingsmænd sludrer sværtlænge, 
Skraber sig Skillinger sammen, 
Sløser Statens Sølvmynt, 
Sætter Skatten svært stor. 
“Sir Søren” staar saa skjændende, 
Ser Statskassens Skatte svinde, 
Siger sine Samarbeidere Skoser, 
Som stelte Skjødebarnet slig. 
Sverdrup senior siger stadigt: 
“Se saa skal Skabet staa.” 
Sognepræst Sverdrup svinger Svøben, 
Snerter stygt sine Sidemænd, 
Sætter sig selv saa stor. 
“Snilde som Slanger” 
Staar Schweigaard, Stang; 
Stang slaar Stortrommen, 
Schweigaard stemmer sin Strængeleg. 
Smukke Samspil 
Smelter Sjæle, 
Saa Stivsindet svinder, 
Som Sol smelter Sne. 
Slagfærdig staar Storbladsmand Schøien. 
Steen ‒ Stavangers Skolemand – 
Siger snart saa  snart saa. 
Somme sidder svært selvgode, 
Soelberg snakker sletikke. 
Storpralende Storbønder sidder 
Somoftest søvnige  stumme. 
Stemmeretten skrinlagdes skammeligt, 
‒ Samtlige Stormænds største Streg. 
Saaledes Storthingsmænd saares, 
Som sliter saa surt, 
Søndag som Søgnedag. 
Skjæbnerne skifter  Sirius ser 
Storthingsmænd stige, 
Sæge sig større Stilling, 
Sikre sig Statsraadstaburetten, 
Staa snart som Statens 
Største Styrere, 
Styre Statsskibet saa som saa. 
Stjernen Sirius smiler skjælmsk, 
Sender sine Stjerneskud, 
Saasnart svenskefjæskende Statsraader 
Steller, stuller, styrer snodigt: 
Se saaledes salig Stangs Styretid, 
Senere Selmer, Schweigaard, 
Stang, Sverdruperne, samt 
Saakaldet stumme Stang, 
Jom styrtedes sidst. 
Skulde saamange store Stænger 
‒ Store Slægters store Sønner – 
Staa svaiende? 
Svigte sit Statskald? 
Saagodtsom sælge Staten? 
Smigre Svenskerne? 
Staa som Statsforrædere? 
Sladder! Stort Sluddær! 
“Sletingen støtter som store Stænger.” 
Siger Storbladene smukt som sandt. 
“Skidt san! Slige slingrende Støtter!” 
Svarer Smudsbladene spidsfindig. 
Steen! 
Store Steen skal sandelig staa, 
Som Statens solideste Støtte!” 
Smudsbladene skreg selvfølgelig: 
“Sten! Sten! Sten!” 
Sædt smilede Skolemanden Steen, 
Sendte Stavangerne Slængkys, 
Beilede, skulde snart Storbyen se, 
Skulde snart Slægten syne 
Stordaad, som sjelden spurgtes. 
Snart som Storbyens Stormand 
Stod samme Skolemand, 
Samlede sit Skrækministerium, 
Som skal sætte Svensken Stenen, 
‒ Sletikke Stangen – 
Sletikke staa som svaiende Stang. 
Skrækslagne saa Storbladene 
Steen samle slette Subjekter, 
Som skal Staten styre. 
‒ Slette Subjekters store Synder 
Samled Storbladene samvittighedsfuldt, 
Saa Slægten skulde se 
Statsministerens store Skjævsyn, 
Som satte slige sjofle Stakkarer 
Som Statsraader. 
“Skurkagtigt Svinepak!” 
“Sørgeligt Satansværk!” 
Sukked Storbladene saart. 
Sexsogsyvti slige Skjældsord 
Skjæmte stadigt Spalterne. 
Slige stygge Skriverier 
Sees stadig som 
Storpartiets største Styrke. 
Samtidig skildred Smaabladene 
Statsministeriet Stang. 
Strax sagde Storbladene: 
“Smudsbladene skumler, 
Skriver stygt, samvittighedsløst. 
Siger saamange Storløgne, 
Som skal skræmme svage Sjæle. 
Smudspressen sparker saa skrækkeligt 
Storbladenes Stormænd, 
Søndertrampes, sønderknuses, sønderrives 
Skulde sligt Skadedyr, 
Søndenvinden Stumperne sprede, 
Saa Styggeriet svandt 
Som Søens salte Skum.” 
Saadanne stygge Stiklerier 
Storbladene stadig skriver, 
Siger Smaabladene saameget skarpt, 
Som skal Smaafolk skræmme. 
Smaabladene, stakkar, 
Svarer sjelden, 
Skriver skaansomt, 
Saarer sletikke. 
Sandelig stor Synd, 
Smaabladene skal 
Skamskjændes slig!


Som sagt, 
Statsskibet styres saa som saa: 
Somme ser Stormen 
Skuden slænge, 
Søuhyrer svære 
Skuden sluge, 
Søen sprøite, skumme, 
Saa Skuden synkefærdig synes. 
Sørgelige Spaadomme 
Spørges sommetider. 
Saaledes siges som sikkert: 
Storrussen skal snart 
Sværdet svinge, 
Sønderlemme, 
Sønderhugge 
Statsskibet, som styres saa slet. 
Splitte Slægter, 
Snigmyrde, stjæle 
Stort som Smaat; 
Sende Størsteparten Søveien, 
Som Storruslands selvtagne Skat. 
Spydige Slængord 
Slaar stakkars Statsraader 
Som Stenkast. 
Skamfuld staar Statsraadflokken. 
Selvforskyldte Svøbeslag 
Smager sletikke. 
Somme synes sandelig 
Skuden styres smukt, 
Synes Statsraader skalter, 
Slig som sig sømmer 
Selvstændigt Styre. 
(“Se Skandalpressen” 
Siger Storbladene.) 
Sandsynligvis sker snart som spaaet: 
Statsraader skynder sig 
Sin Statsraadtitel sælge, 
Sæge sin simple Stand, 
Sin svundne Stilling; 
Staar snart som Sognepræster, 
Snart som Skolemænd, 
Snart som Skrivere, 
Somme som Storbønder 
Skjuler sig ‒ svinder 
Som sjælløse Skygger. 
Skulde synes, 
Slige stakkars svundne Storheder 
Skulde skræmme, 
Saa Slægten senerehen 
Stadigt saa sit stolteste Syn, – 
Saa Storbladsmænd 
Som Statens Styrere! 
Storhjertede Storbladsmænd, 
Som sidder stivryggede, 
Smukke, staute, solide, 
Slig som sig sømmer 
Stockholmsfarere, samt 
Slottets som Stiftsgaardens Størrelser. 
“Saadant ske snarest!”
Sukker Storbladene. 
Statsraadhuden synes sandelig stenhaard! 
Sirius ser Striden! 


Sognepræsterne synes 
Sognebørn sparer saameget: 
“Sænder saa sjelden Smør, 
Bauer, samt større Steger. 
Sjælesørgere skal skattes, 
Sendes Stymperes sidste 
Styver.” 
Saaledes snakker Sorte 
kjolerne 
Sagtelig sigimellem. 
Sognefolk skulde sig 
skamme ! 
Sværte sine Sjælehyrder slig! 
Sirius ser stadigt skiftende Syner: 
Ser Skuespillere sværtmange Steder 
Spille skrækkelig slet, 
Saa skuelystne Skarer 
Sletintet skjønner. 
Saaledes spiller sletikke 
Schrøders Skuespillere, 
Som studerer sine Sager; 
Spiller selvfølgelig smukt 
Saamangen Storaands Syner, 
Saamange storslagne Sørgespil. 
Samtidig sløifer 
Schrøders Scene 
Skurrile stykker.  
Saaledes siger Schrøder: 
“Saavel Storbjørnen som 
Skribenten, som skrev 
“Samfundets Støtter”, 
Skal sletikke se 
Sine samlede Skuespil; 
Sligt Snaus 
Skal sandelig spilles sjelden. 
Scenen skal samle 
Smaa skjælmske Skovaber, 
Som skaber sig! 
Sligt styrker Skuespilsansen, 
Styrker Samspillet, 
Skaffer saamangen sund Skoggerlatter.” 


Storbjørnen skjæmmer sig storligt, 
Stakkar! 
Skifter saaofte Sind: 
Staar snart som Slingringsmand, 
Slænger snart som Stormhanen, 
Staar stundom stiv, stram, strunk, 
Skravler stundom som Spaakjærring, 
Skulde stille, sympathetisk, standhaftig 
Som Skjeidkampen staa, 
Saa skulde Skalden stille 
Slægtens store Sjælevunde, 
Stills saamange skjulte Savn. 
Snart synger Skalden 
Smukke Sange, 
Snart sender Skalden 
Særsynte Skrifter, 
Som sætter Skræk, 
Skildrer Samfundssynderne stærkt, 
Straffer strængt. 
Snart som Skribent, 
Snart som Stortaler 
Skildrer Storbjørnen selvgod sin Samtid. 
Søndagsfreden skildres smukt, 
Søgnedagsstriden skildres sandt, 
Storpolitisk Sludder skrives somoftest, ‒
Svaier saaledes selv som Siv. 
Smaastæders Skjødesynd, Sladder, 
Skaaner sletingen Skjønaand. 
Sandheden skal siges: 
Skjønneste Syn Sirius saa – 
Slægtskjærligheden 
Sætter Storbjørnen størst: 
Steller store Søstre smukt 
Sine smaa svage Søskende, 
Sender Sirius strax 
Særegne Stjerneskud, 
Som skildrer Sydkorset 
Slige Søskendes Samliv. 
Saafremt store Sønner 
Skaffer sin Slægt Sorg, 
Skjuler Sirius sig strax. 
Som stor, sort Stenmur 
Stænger svære Skymasser 
Samtlige Stjerners Skjønhed, 
Saa slige slemme Sønner 
Staar som stærblinde, 
Ser ‒ sort – sort ‒ sort. 
Strængt straffer Skjæbnens Styrer 
Slægtens skammeligste Synd, 
Sender saaledes Sygeleie, 
Sværtmange slemme Sygdomme, 
Store Smerter, Sult, 
Sorger, saamange Slags Savn, 
Som slider, sønderriver, 
Skjærer slemme Saar, 
Som svulmer, svider. 
Sommetider sendes Snedrev, 
Storm, Skypumper, Stormflod, 
Som seigpiner samtlige, 
Saa sidste Søvn synes sød. 
Sligt sees stadigt, 
Skjønt Sekler svandt 
Siden sidste store Syndflod. 
Syndfloden, som skyllede, 
Sopte ‒ steg ‒ steg ‒ steg – 
Saaat svaiende smaa Sivplanter 
Saavelsom skyhøie Snefjelde skjultes. 
Største Sømand, Sirius saa, 
Sparedes, samt Sømandens 
Skyldfri Sønner. 
Sømanden ‒ senere Slægters 
Stamfader ‒ sparedes, 
Samt Sømandens skyldfri Slægt. 
Sirius svæver saa stille, 
Straaler saa smukt, 
Skuer sørgmodigt 
Slægternes Strid, 
Skjuler sig somoftest, 
Saasnart Skjæbnens Styrer 
Sender slige svære Straffedomme. 
Storbjørnen ser som Sirius! 
Som Sirius sender sine Stjerneskud, 
Saaledes skildrer Storbjørnen 
Samtiden sine Syner. 
Syndens sanseberusede Slavinder 
Ser saare sjelden 
Solen skinne, 
Stjerner straale ‒ smile. 
Saadanne syndige Stakler 
Staar stærblinde, 
Ser som Sønnerne 
Sort ‒ Sort ‒ Sort. 
Standhaftighed! 
Slutter Spindesiden sig sammen, 
Skal snart Skandalvæsenet svinde, 
Saa Staklerne staar seende, 
Som skikkelige Samfundslemmer. 


Skjønhedssansen staar svært stille: 
Saaledes smukkeste Statue 
Skildres som stygt Skabilken, 
Stemningsfulde Studier slænges 
Som styggeste Skilderi. 
Skjønliteraturen staar saa som saa: 
Somme samler Skandalhistorier, 
Sætter sammen – skriver ‒
Sælger sligt som Skjønliteratur. 
Skeptikeren skriver sine Synsmaader, 
Sofisten sine Slutninger, 
Stoikeren sine strænge Sædelighedskrav, 
‒ Samtlige synes, sit Smøreri 
Staar som sandeste Skjønliteratur. 
Saare sjelden sees Skjønliteraturen 
Samle Stoffet smukt, 
Skjærpe Synet, 
Skjænke Sjælen Skjønhedsindtryk, 
Som sent svinder. 
Studerte Smaaskribenterne 
Sappho, 
S-Zola, 
Shakespeare, 
Schiller, 
Schandorph, 
Strindberg, 
Sivle, 
Saaes sandelig sjeldnere 
Saamange slette Skrifter. 
Sidstnævnte syv Skalde 
Sendte  som sender ‒
Skrifter, som sent skal 
Smuldres som Støv. 
Saadanne Skrifter, 
Som samtlige sendte, 
Skildrer Sjælelivet smukt, 
Skildrer Sorgerne sandt, 
Skildrer Striden selvstændigt, 
Skildrer Seieren straalende, 
Skilsmissesager sympathetisk, 
Situationer saftigt; 
Stemningsfuldt skildres 
Salige Stunder. 
Stilen storslagen skjøn. 


Satirens Svøbe 
Skulde sletikke skaane 
Skrivelystne Stymperel! 
Saadant ser Sirius. 
Sommetider ser Sirius 
Stakkels smaa Studenter, 
Som sidder sultne, 
Studerer sig syge. 
Slige stakkels Studenter 
Studerer særligt Stjernevidenskaben, 
Ser Solnedgangen, 
Sidder studsende, 
Spørger sig selv saaledes: 
Sodiakallyset? 
So ‒ di ‒ a ‒ kal ‒ ly ‒ set ‒? 
Skjønner sletikke sligt! 
Som stille Snefald 
Sees Sodiakallyset, 
Saasnart Solen sig skjuler. 
“Synes”, siger Studenten, 
“Synes, Sodiakallyset 
Staar som Stjernen Saturns 
Skjønne Straalering? 
Sikkert selvsamme Stof!”
Siger Studenten sjæleglad. 
Studenten staar stille, 
Ser snart Saturn, 
Snart Sodiakallyset, 
Sammenligner, 
Smiler selvtilfreds. 
Sluttelig søger Studenten 
Stivfrossen sin Seng, 
Sover snart sødelig. 
Siriusstraalerne skiftede smukt. 
Studentens søde Smaasnak 
Sendte Sirius strax 
Sin stolte Søster Svanen. 
Svanen snaddrede selsomt, 
Smaalo, svømmede sydligt: 
Søde Søvn svinder snart, 
Stenhaarde Søvn sig sænker, 
Skaffer Studenten slemme Syner. 
Stakkels Student spreller, 
Snorker skrækkeligt, 
Snakker, slaar, spender 
Sin Sengkammerat, 
Skriger stundimellem saa: 
“Spæktralanalyse! 
Spektroskop! 
Se Solspektret, Schiaparelli! 
Solpletter, Solfakler, Sol, Sol!” 
“Stop!” skraaler Sengkammeraten, 
“Slig sindssvag Snak 
Skræmmer Søster Stine, 
Som sidder selvanden, 
Syr Sømandsdragt samt 
Særker sex, 
Som skal sendes Statsraadinden, 
Saasnart Stjernehæren svinder, 
Solen sine Straaler sender. 
Skræmmer saadan Støi 
Stakkels Søster Stine, 
Syes Svømmedragten sent, 
Som skal sendes senest sex. 
Saasnart Slaguhret slaar syv, 
Seiler Statsraadinden, 
Beiler sydtil Sandefjord, 
Søgende sin Sundhed; 
Søbadet skal skaffe 
Sundheden, som svandt. 
Skjønne Statsraadinde! 
Smukke, slanke Statsraadinde 
Skal sletikke staa 
Som Susanna splitternøgen!” 
Sovende svarer Studenten: 
“Sludder! 
Splitternøgen Statsraadinde! 
Svømmedragt, Særk! 
Sludder! 
Solfakkel, Sol, Sol!” 


Stadig ser Sirius skiftende 
Syner: 
Ser saameget snurrigt 
‒ Skjønt som stygt – 
Ser Sladresøstre 
Støiende sidde sammen, 
Skravle, skrige, skryte, 
skraale, 
Sværte stygt sine 
Søskende. 
Samtidig strikker Søstrene, 
Som sidder saaledes 
sammen, 
Søde smaabitte Strømper, 
Som sorte Sulubørn slider. 
Samtidig syr Søstrene, 
Som sladrer saaledes sammen, 
Store, svære Skjorter, 
Som stormvante Sømænd slider. 
Somme sætter Sulumissionen, 
Somme sætter Sømandsmissionen, 
Somme sætter Santalmissionen 
Som Slægtens største Sag. 
Sirius ser sligt, som sjelden sker, 
Saavelsom Smaatterier, 
Ser Smaatterier 
Saavelsom Storstadsherligheder. 
Ser saaledes Sminken 
Skjule store Skrøbeligheder, 
Baa selv stygge Skygger 
Sees som Skjønheder. 
Ser Snørlivet, som skaber 
Slanke Sylfider, 
Smækkre Sylfider, 
Som slangeagtigt snor sin 
Smukke Svanehals. 
Sirius ser saameget: 
Ber Slagterne slaa 
Studene skrækkelig stygt, 
Synge slibrige Sange, 
Som skræmmer Smaajenterne slemt. 
Skræddersvendene sender 
Sin stygge, sjuskede Søm, 
Skomagerdrengene stjæler 
Svendenes Saalelæder. 
Smed slog Satansnødden 
Som Sopelimspinden stængte, 
Saa Smietaget strøg; 
Storslæggas Smaastumper 
Saaes senere spredte 
Søndenfor Skudesnæs. 
Stupiger, Sypiger, Sergeanter 
Slaaes sluttelig sammen, 
Seiler saa sin Sø. 
“Særlaget” samler saadanne smukt. 
Skyhøit sætter somme ‒
“Særlagets” Stifter, 
Somme snakker stygt  syndigt, 
Siger: 
“Særlagets” Stifter søger Strid, 
Sætter Splid, 
Snakker saameget Sludder, 
Sløver selvfølgelig 
Svagsinte Smaapigers 
Sunde Sands. 
Stifteren skulde sandfærdig sendes 
Saalangt, som Sibiriens Sneørkner sig 
Straffende strækker.”


Septembermaanederne 
Skaffer somoftest 
Sirius snurrige Syner: 
Saaledes ser Sirius 
Skolefolk sidde sammen, 
Studere, stirre, sige som saa: 
“Straffes skal Syndere smaa, 
Saa slipper Samfundet senere 
Saamange store Syndere, 
Som sælger sin Sjæl, 
Soner sin svære Straf.” 
“Spot som Skam slig Straffelyst!” 
Svarer Sagfører Sørensens, 
“Smaabørn skal sletikke straffes, 
Sletikke slaaes!” 
Sagfører Sørensens samlede, skrev 
Skrækkelige Sladrehistorier sammen, 
Som skulde Skolefolk syne 
Sin store Skyld, 
Som slog slig søde smaa Stakler, 
Saa Spanskrøret sønder sprang. 
Somme smaa Stakler sloges syge, 
Somme smaa Stakler spottedes saart. 
“Sligt Skolevæsen skal stoppes,” 
Skrev Sørensens stadig strængt. 
“Særensens Skriverier skal stoppes!” 
Skreg samlede Skolelærerstand, 
“Sagsøges skal sandelig 
Sagførerparret!”
Som sagt saa skede. 
(Se Sørensens Sag, 
Som sluttede sexogtyvende September.) 
Somme syntes Sørensens Sag stod slet, 
Syntes Sørensens skulde 
Satisficere 
Samtlige Skolelærere. 
Skolelærerne saa 
Stor Sympathi, 
Skjønt Sørensens Sag seirede; 
Somme sagde saagar: 
“Schjødt stelte sandelig Sagen slig. 
Som Schjødt selv syntes, 
Skjældte, smældte, 
Spurgte spidsfindigt, 
Sendte snartænkt 
Spydige Snerter, 
Saa Staklerne stode 
Sindsforvirrede, 
Skamfulde, stumme. 
Selvfølgelig staar Sørensens 
Skyldfri, straffri, 
Seiersstolte.” 
Saaledes skrev Storbladene. 
Smaabladene studerte stadigt 
Sagens sande Sammenhæng, 
Samlede store Sandheder, 
‒ Saa Skyggesiderne ‒
Summerte sluttelig saa: 
“Stor Sag – 
Stor Sensation! 
Sørensens stred storhjertet 
Simple Smaafolks Sag. 
Sagkyndig seet 
Skulde Sørensens seire.” 
Schjødt smilte sagtmodig, 
Sagde stilfærdig: 
“Styg, smaalig Snak 
Skader sletikke 
Stærke Skuldre.”
Se, slig Strid ser Sirius. 



Sommetider ser Sirius 
Saameget smaat, snevert, 
Ser saaledes syv smale 
Spalter, 
Som sluger saamegen 
Smaamynt. 
Snille Schibsted! Sæt 
Spalter sex! 
Snille Schibsted! Sløif 
syvende Spalte! 
Sæt Spalterne slig, 
Som Spalterne stod 
Sidste September. 
Smilende ser Sirius 
Somoftest saameget smukt: 
Ser Solstraaler spille, 
Ser Snefaanner svinde, 
Ser Smaablomster spire, 
Skyde, sætte Stængel, 
Ser Sommerfugle slikke 
Sol, som Stængelens Stæv, 
Ser Skovalfer sværve, 
Skovsangerne smaakviddre, 
Søerne sødelig smile, 
Skov som Skrænter speile, 
Stormen Skyerne sprede, 
Solstreif skyndsomst stille 
Skabningens skjulte Suk. 
Støvøiet synes, sligt staar smukt, 
Siriusøiet samler saadant smukkere. 
Sommetider ser Sirius 
Selskaber slutte sig sammen, 
Spadsere store Strækninger ‒
Søgende sjeldne smukke Steder, 
Som skal sees, studeres. 
Stien slynger sig 
Stærkt stigende. 
Steilt Skrænterne sænker sig. 
Saasnart Stenheller sees, 
Søger samtlige Siddeplads. 
Spiselige Sager serveres, 
Snapser supes, 
‒ Somme super Sherry ‒ 
Somme spiser, 
Somme spaser, 
Somme skjændes, 
Somme slaaes. 
Støien skræmte 
Smaafuglene, stakkar, 
Som sad stille syngende, 
Slog sine søde Smaatriller, 
Som stilned smaaningom. 
Somme sidder stille, 
Skriver Stedet smukke Sange; 
Somme stiller Staffeliet, 
Smører Studier sammen. 
Sortkridtet skitserer 
Snefjeldet som Søen, 
Snebræen som Skoven, 
Snevandet som samler sig, 
Styrter, suser, 
Slynger sig, 
Skaber store Stryg, 
Som skyndsomst søger 
Sørfjorden, smilende, speilblank. 
Se saaledes: 
Stendalsfossen. 
Sjelden smuk stod Solopgangen, 
Solnedgangen smukkere. 
Sidste Straale 
Sendte Stedet 
Slumrekys. 
Septemberkvælden  
Sænkede sit sorte Slør. 
Selskabet sig skynder 
Søge Stien sydover. 
Somme snakked, 
Somme sang, 
Somme sagde: 
“Se Stjernerne!” 
“Se Sirius! 
‒ Storhunden ‒
Straalende smuk, 
Svæver saa stille, 
Ser Slægternes Strid.”
Stendalsfossens svindende Sus 
Samlede Sindene, 
Sendte som Sirius 
Stemningsfuld Stilhed. 
Siriussynerne skifter stadigt: 
Saaledes ser Sirius 
Sygdom slide 
Syndere, som sukke, 
Ser Sygesøstre sidde stille, 
Synge smukke Salmer, 
Ser Synderes Sjæle 
Salige svæve, 
Skinne som Sole, 
Straale som Stjerner. 
Sandheden seirende staar, 
Synd som Sorger svundet, 
Striden sødelig stilnet, 
Skilte sammenføiet. 
Smilende, skiftende Sted 
Ser Sirius saameget smukt, 
Sender Sydkorset Synerne 
Som straalende Stjerneskud. 

Slut. 
"""
