Lietuvių kalba - iš baltų prokalbės kilusi lietuvių tautos kalba, kuri Lietuvoje yra valstybinė, o Europos Sąjungoje - viena iš oficialiųjų kalbų. Lietuviškai kalba apie tris milijonus žmonių (dauguma jų gyvena Lietuvoje). Drauge su latvių, mirusiomis prūsų, jotvingių ir kitomis baltų kalbomis, priklauso indoeuropiečių kalbų šeimos baltų kalbų grupei.

Pirmieji lietuvių kalbos rašytiniai paminklai atsirado vėlokai, apie XVI a., tačiau net dabartinė lietuvių kalba pasižymi dideliu archajiškumu (ypač vardažodžių linksniavimo srityje).[3] Fonetiškai ir morfologiškai konservatyvi lietuvių kalba žymiai artimesnė baltų prokalbei negu naujoviškesnė latvių kalba.[4] Lietuvių kalba - archajiškiausia iš gyvųjų indoeuropiečių kalbų, išsaugojusi daugybę indoeuropiečių prokalbės ypatybių.[5]

Lietuvių kalba skirstoma į dvi pagrindines tarmes: aukštaičių ir žemaičių. Dabartinė bendrinė lietuvių kalba grindžiama vakarų aukštaičių kauniškių patarme.

Lietuvių kalboje yra 45 priebalsinės ir 13 balsinių fonemų (įskaitant ir vartojamas tik skoliniuose). Būdingos minkštųjų ir kietųjų priebalsių poros, skiriamas balsių ilgumas. Kirtis - laisvas, tariamos priegaidės, tačiau rašte kirtis ir priegaidės paprastai nežymimi.

Morfologiškai lietuvių kalba yra fleksinė. Sintaksė pasižymi palyginti laisva žodžių tvarka, pagrindinė žodžių tvarka sakinyje - SVO (veiksnys - tarinys - papildinys). Žodyno daugumą sudaro veldiniai, tarp skolinių vyrauja slavizmai ir germanizmai.

Kalba užrašoma papildyta lotynų abėcėle, vartojamos 32 raidės.

Pavadinimas
Savivardis lietuvių kalba suprastinas kaip lietuvių tautybės žmonių kalba. Senuosiuose raštuose pasitaiko kalbos pavadinimas lietuviškas liežuvis (vertinys iš rus. ????????? ???? arba lenk. język litewski; lietuvių kalboje liežuvis nuo seno reiškė tik anatominį organą). Savo ruožtu lietuvis reiškia 'Lietuvos gyventojas'. Žodis Lietuva kilęs iš baltų prokalbės *leitu?ā, kuris anksčiau buvo gretinamas su lot. lītus 'krantas',[6][7] tačiau semantiškai ši etimologija silpna - istorinė Lietuva nesiekė pakrantės.[8]

A. Šachmatovas žodį Lietuva siejo su šiaurės vakarų Prancūzijos srities Armorikos pavadinimu (vid. air. Letha, val. Llydaw < *p?tau?-) ir darė prielaidą, kad baltai šį pavadinimą bus perėmę iš venetų,[9] bet kiti mokslininkai šios hipotezės nepalaikė.[6][8]

J. Otrembskis manė, kad pradžioje žodis *leitu?ā priklausė ū kamienui - *leitūs - ir reiškė vietovę aplink upę *leitā (kaip Vilnius - vietovę prie upės Vilnia), plg. liet. líeti. Šią upę J. Otrembskis manė buvus Nemuną.[10]

K. Kuzavinio teigimu,[11][12] žodžio Lietuva kilmė susijusi su vandenvardžiu Lietava (suslavintai Lietáuka) - Neries intaku.[13]

S. Karaliūnas iškėlė hipotezę,[14][15] kad žodis Lietuva pirma reiškė karinį darinį ir šį žodį gretino su sen. isl. li?, sen. šved. lith, sen. fryz. lid ir vid. vok. ž. leide 'dieninis, palyda, būrys, kariuomenė'.[16]
